SOM I ET SPEJL
TIL KÄBI MIN HUSTRU
Far og Martin sætter net ud, så henter Minus og jeg mælk.
David og Minus sætter net ud, og så går jeg tur med min kone.
Karin og jeg sætter net ud, så går Minus og Martin efter mælk.
Jeg går hverken efter mælk eller sætter net ud.
- Minus, vi to går efter mælk. Kom. - Hvorfor skal kvinder altid bestemme?
Jeg beslutter, at vi gør, som Karin vil, Så har vi værdigheden i behold.
Vi havde sparet tid, hvis far havde fået den idé med det samme.
Skal vi gå ind og klæde os på eller sætte net ud med det samme?
Er det ikke lidt koldt? Min badekåbe er tyndere end din.
- Jamen hvis du fryser… - Jeg fryser ikke! Fryser du?
Du syntes, at det var koldt. Men det blæser lidt.
Vi må hærde os. Viriliteten sejrer over sundheden.
Kan Hemingway, så kan vi også. Så gør vi det.
- Tror du, vi får tordenvejr? - Nej, ikke i aften.
- Men se skybanken derovre. - Er du bange for torden?
Jeg er rædselsslagen for torden. I Schweiz rullede lynene i alperne.
- Men ellers var der godt? - Jeg havde hjemve.
Men jeg ville ikke tage hjem, før romanen var færdig.
- Og det er den nu? - Ja tak, temmelig færdig.
- Og mavesåret er i orden? - Sådan da. Du må skrive en recept.
- Jeg har ondt ved vejrskifte. - Vi kan tage på apoteket i morgen.
Fik du mit sidste brev? Jeg sendte det i mandags.
Da var jeg i Basel hos Waldstein.
- Så har du ikke fået brevet. - Jeg fløj i onsdags.
- Var det vigtigt? - Det var om Karin.
Jeg følte, at jeg måtte skrive. Selv om det kunne forstyrre dit arbejde.
- Stille! - Hva?
- Det var gøgen. Hørte du den ikke? - Nej.
- Du må da kunne høre den. -- Hvor?
- Hvornår rensede du sidst ører? - Hold op. Du hører for meget.
Efter min sygdom er min hørelse meget følsom.
Måske er det elektrochokkene.
Hvordan synes du, far så ud, da han kom?
- Jeg synes, han så grå ud. - Han var vel træt efter rejsen.
- Men han ser ikke glad ud. - Kommer Marianne?
- Jeg tror, det er forbi. - Stakkels far. Så er han alene igen.
- Jeg har aldrig kunnet lide Marianne. - Hun var så fin på den.
Og lille far blev så simpel. Hun rynkede på næsen af hans bøger.
- Far skal have gode anmeldelser. - Alle læser jo hans romaner.
Det er uvæsentligt. Han tænker ikke i salgstal. Han vil være digter.
Hvad griner du ad?
At du er så lang, selvfølgelig. Og så alvorlig. "Han vil være digter.”
Se nu ikke så forurettet ud. Jeg elsker dig, lille Minus.
Skrækkeligt, så lang du er blevet,
Sytten år og næsten tre meter lang. Har du ikke en pige et sted?
- Hvem fanden tror du vil have mig? - Vær nu ikke sur, fordi jeg lo.
Edgar er den eneste psykiater, jeg stoler på.
Han har taget sig af hende under hele forløbet.
Da Karin kom hjem fra sygehuset for en måned siden, -
- havde han og jeg en indgående samtale.
Han kunne ikke love nogen forbedringer.
-- Og nu? - Det går usædvanlig godt.
Hun sover lidt uroligt. Hendes hørelse er blevet følsom.
Ellers er der ingenting.
Hvad ved hun?
Hele sandheden om sin sygdom, bortset fra at den er relativt uhelbredelig.
Du siger relativt.
Edgar har set tilfælde, som er blevet fuldstændig raske. Så der er håb.
- Hvordan har I det? - Jo tak.
Hver dag går sin gang.
Jeg har haft poliklinikforelæsninger -
- og eksamineret en hulens masse studerende.
Jeg har indset, at jeg elsker hende og er uløseligt forbundet med hende.
Jeg er blevet hendes faste holdepunkt i tilværelsen.
Måske hendes eneste tryghed.
Jeg forstår.
- Nå, Skal vi sætte nettene ud? - Lige mine tanker.
Minus … du.
Tag dig i agt for mig. Hold dig fra mig.
Hold op med at kysse og kramme mig og solbade halvnøgen.
- Jamen, Minus. - Du ved vel, hvad jeg mener.
Kvinder er djævle! De lugter og har bevægelser -
- og maver, som de stikker frem. Man bliver som en flået kanin indeni,
- Din stakkel. - Ih tak. Medlidenhed.
- Den har jeg selv rigeligt af. - Hvad er der med dig?
Jeg har aldrig set dig sådan her.
Sig det ikke til Martin eller far, så er du sød.
Nu er du virkelig dum.
Kunne jeg bare én gang tale med far. Men han er så indesluttet.
Også han.
Nu går vi hjem.
- Og så spildte jeg mælken. - Sådan noget sjusk.
Satans! Det værste, jeg ved, er at skære mig i fingeren.
Tag plaster på.
- Hvad laver I? - Martin har skåret sig i fingeren.
- Jeg stiller mælken ned. - Du skal have plaster på.
Sådan et cirkus for en finger.
Er det ikke smukt med middag under lygternes og månens skær?
- Far, du er en mesterkok. - Det dufter højst interessant.
Lugt engang, Minus.
Hvorfor skriver du ikke kogebøger i stedet for romaner?
- Bordplanen. Karin der. Og dig der. - Jeg vil sidde her.
Karin der, så Minus og dig. Og jeg sidder her.
Hvis I vidste, hvor jeg har længtes efter det her.
- Jeg længtes hjem hvert minut. - Efter os?
Tilmed efter dig.
- Bliver du så nu? - I hvert fald denne måned.
- Skal du rejse igen? - Har jeg ikke fortalt det?
Som rejseleder på en tur til Jugoslavien.
Det var et flatterende tilbud.
De sender en kulturdelegation af sted. Og jeg kender landet, så hvorfor ikke?
- Nå, David. Skål. Og velkommen hjem. - Tak skal du have.
- Skål, Karin. - Skål, far.
- Hej, lille Minus. - Høj.
- Hvad så med din bog? - Den er færdig, inden jeg rejser.
Jeg har lovet forlaget at aflevere manuskriptet i næste uge.
- Bliver du længe væk? - Jeg ved det ikke.
Jeg bliver måske lidt i Dubrovnik, når de andre tager hjem.
Af en eller anden grund føler jeg mig som en forbryder.
Du lovede at blive hjemme efter Schweiz. Gjorde du ikke?
Jeg mindes svagt, at vi talte om det. Men ligefrem lovede .
Du lovede det, far.
- Hvor kedeligt. - Ja, det er kedeligt.
Vi skulle jo hygge os i aften, -
- og nu begynder vi alle sammen snart at græde.
Jeg har gaver med til jer fra Schweiz. Nu skal I bare se.
Karin.
- Og Martin. - Tak, Du havde ikke behøvet
Minus.
- Må vi åbne dem nu? - Ja.
Undskyld, jeg henter lige min tobak.
- De er alt for små. - Jeg har den her i forvejen.
Jeg vil vædde på, at far kom i tanke om gaver, da han var i Stockholm.
Men det var sødt af ham.
- Tak, David. - Tak for handskerne, søde far.
Vi har faktisk også en overraskelse til dig.
Du skal have bind for øjnene.
- Stik I af, og gør det klart. - Nu kan jeg ikke se en brik.
Det er som at gå på skyer. Hvem har fundet på det her?
Nu skal du bare se. Det er næsten som Shakespeare.
Er I klar?
Vores stykke hedder ”Det kunstneriske spøgeri" -
- eller "Illusionernes gravkammer". Lad løjerne begynde.
Klokken har slået tolv i Den Hellige Teresas kapel.
Her skal jeg møde mit hjertes udkårne.
Her ved dette gravkammer, hvor ellers døden støver.
Noget rører sig derinde. Måske er det hende.
Jeg gemmer mig, så jeg ikke skræmmer hende.
- Hvem er du? - Jeg er prinsessen af Kastilien.
Død i barnesengen i mit trettende ar.
Min mage, min legekammerat og elskede herre -
- har vendt sig mod andre kvinder.
- Prinsesse, jeg elsker dig! - Men hvem er du?
Jeg kan ikke tale med hvem som helst, selv om jeg er død.
Vær ikke bange, skønne dame. Jeg er konge i mit eget rige, -
- der ikke er stort, men meget fattigt. Jeg er kunstner.
Javist, prinsesse. Kunstner af reneste race.
En digter uden digte, en kunstmaler uden malerier.
- En musiker … - En musiker uden toner.
Jeg foragter det færdige værk, det banale resultat af anstrengelserne.
Mit liv er mit værk, og det er helliget min kærlighed til dig.
- Det lyder smukt, men utroligt. - Jeg beder dig, stil mig en opgave.
Hør godt efter. Jeg forlader dig om få øjeblikke.
Når klostrets ur slår tvende slag, -
- går du ind i gravkammeret og slukker de tre lys, der blafrer.
I samme nu vil døren lukkes for altid, og du følger mig i døden.
Det er et let offer, prinsesse.
Hvad er vel livet værd for en ægte kunstner?
Så fuldender du dit kunstværk og kroner din kærlighed.
Så adler du dit liv og viser de vantro mennesker, -
- hvad en sand kunstner formår.
Farvel, min ven. Svigt mig ikke.
Jeg står ansigt til ansigt med fuldkommenhedens yderste øjeblik.
Glemslen skal eje mig, og kun døden skal elske mig.
Nuvel, jeg går. Intet kan bremse mig.
- Jeg venter. - Hvad er det dog, jeg gør?
Ofre livet? For hvad? For evigheden.
For det fuldendte kunstværk. For kærligheden.
Er jeg blevet gal?
Hvem ser mit offer? Døden.
Hvem bedømmer min kærligheds storhed? Et spøgelse.
Hvem takker mig? Evigheden.
Jeg venter.
Mine knæ er som ler, jeg ryster, -
- min mave gør vrøvl, og jeg kan ikke træde ind i evigheden med .
Nu venter jeg ikke længere.
Ja. Sådan er livet.
Jeg kunne jo skrive et digt om mit møde med prinsessen.
Eller male et billede, komponere en opera, -
- men slutningen skal ændres til det mere heltemodige.
"Glemslen skal eje mig, og kun døden skal elske mig."
Det er ikke dårligt.
Morgenens hanegal varsler gryet.
Jeg går hjem og lægger mig.
- Og så er der ikke mere. - Forfatteren! Forfatteren!
- Hvor var I dygtige! - Tak.
Du var også rigtig udmærket.
- Jeg tabte tråden. - Det lagde man ikke mærke til.
Nu hjælpes vi ad med opvasken, så går det hurtigere.
- Den tager jeg. Jeg kan ikke sove, - Aldrig i livet.
Jeg hygger mig med opvasken. I ville gøre mig en tjeneste.
- Så skal vi ikke være umulige. - Det var fint. Jeg går straks i gang.
- Det er godt. - Så går ungdommen ind og lægger sig.
- Der er varmt vand i køkkenet. - Har du sat det over? Flot husket.
- Tordenskyerne er væk. - Hvad sagde jeg?
Vi glemte at lukke vinduet. Nu er her myg.
- Lidt myg gør vel ingenting. - Godnat, far. Sov godt.
Godnat, alle sammen.
- Er det besværligt? - Det går fint,
Skal jeg ikke hjælpe?
Vil du hjælpe mig lidt?
Hvor bliver de sorte af havearbejdet. Det vil ikke komme af.
Hvor har du egentlig pæne fingre.
Kun tommelfingeren ser umedgørlig ud.
- Er du trist, Karin? - Nej, ikke rigtig.
Hvad tænker du på?
Indimellem er man så ubeskyttet. Nej, jeg ved ikke.
Som et barn sat ud i ødemarken om natten.
Uglerne flyver forbi og ser på en med gule øjne.
Det pusler og knitrer og bruser og sukker.
Og alle de fugtige snuder, der snuser.
Og ulvenes tænder.
I så fald har vi hinanden, du og jeg.
- Du ser så utrolig ængstelig ud. - Nej, jeg er ikke ængstelig.
Du siger, der ikke er ulve. Der er heller ingen ugler.
Jeg hører ikke lyde, og det med ulven er ren fantasi.
Du skal stole på mig, Karin. Lille Kajsa.
Det kalder du mig altid.
Lille Kajsa.
Er jeg så lille, eller har sygdommen gjort mig til et barn?
Synes du, jeg virker mærkelig?
- Tror du, at jeg taler sandt? - Det ved jeg ikke.
- Tror du ikke, at jeg elsker dig? - Det tror jeg.
- Er det ikke nok? - Jo.
-- Lad den nu være, ellers bløder det. - Det går nok.
- Jeg skal for resten vaske i morgen. - Kom og læg dig, Karin.
Bemærkede du, at far blev fornærmet over Minus' stykke?
Han var så såret, men ville ikke vise det.
Og så blev Minus jo ked af det.
Skal vi slukke?
- Tilgiv mig, hvis jeg sårede dig. - Elskede lille barn.
- Tilgiv mig. - Kæreste elskede.
Min kære, kære pige. Elskede hjerte, jeg elsker dig.
Du kan ikke såre mig.
Du er så sød, og jeg er så ond.
Godnat.
"Hun kom imod ham, stønnende af forventning, -
- blussende rød af den barske vind."
Herregud.
Lille Kajsa … sov nu.
"De … mødtes …
… på stranden."
Hej, lille Kajsa. Er du allerede vågen?
Klokken er vist kun fire.
- Hej, far. - Var der noget, du ville?
Ligger det lidt tungt med bogen?
Jeg er ved at finpudse den. Det er ikke ligefrem morsomt.
- Læs for mig. - Først når korrekturen er indført.
Hvorfor sover du ikke?
Der var nogle fugle, der skreg så fælt ved solopgang. De vækkede mig.
Så turde jeg ikke sove igen.
Nu skal du se.
- Helt som da jeg var lille. -- Nu skal du sove,
"De mødtes på stranden. Solen stod højt .
… der var efterår i luften.”
- Far! - Stille. Karin er lige faldet i søvn.
Martin bad mig tage net ind. Vil du med?
Jeg kommer.
Sidste sommer gik jeg på hænder hele tiden.
Nu kan jeg ikke styre mine bevægelser.
- Det samme med mig. - Du mener åndeligt.
- Skriver du noget nu? - Teaterstykker.
- Må man læse dem? - Nej.
Ikke for at såre dig, men de er så dårlige.
- Har du skrevet mange? - 13 helaftensstykker og en opera.
Det vælter bare ud af mig. Har du det ikke også sådan?
Nej.
Hvad syntes du om vores stykke i går aftes?
- Det var da godt. - Jeg syntes, det var elendigt.
"Hendes sygdom er håbløs …
… med kortvarige bedringer.
Jeg har anet det længe, men visheden er alligevel uudholdelig.
Til min skræk rører min nysgerrighed på sig.
Lysten til at registrere forløbet, -
- at notere hendes gradvise opløsning helt nøjagtigt.
At udnytte hende."
Martin, vågn nu op. Hvor længe skal du sove?
Du skal ud at bade. Op med dig.
- Hvad er klokken? - Klokken . den er snart ti,
Herregud, har jeg sovet så længe?
Den er jo kun fem!
Jeg har allerede været oppe meget længe og oplevet meget underligt.
- Kom herover til mig. - Nej, stå op. Vi skal ud at bade.
- Far og Minus er ved at tage net ind. - Kom over til mig.
Din fejl er, at du sover for meget. Derfor bliver du så snusfornuftig.
Men kære lille, hvad er der?
- Ingenting. - Hvad er der, Karin?
- Jeg har noget at bekende. - Så kom ud med det.
Da far gik ud lige før, begyndte jeg at rode i hans skuffer.
Jeg ved ikke hvorfor. Jeg fik pludselig bare lyst til det.
Og så fandt jeg hans dagbog.
- Der stod noget. - Hvad?
- Om mig. - Hvad havde han skrevet?
- Det kan jeg ikke sige. - Om din sygdom?
- Er det sandt, at den er håbløs? - Men lille Karin.
Hør på mig. Nu skal du høre godt efter.
Se på mig. Nej, se på mig.
Jeg fortalte David, at du måske fik et tilbagefald.
Han må have misforstået mig. Ingen kan påstå, at din sygdom er håbløs.
- På ære? - På ære.
Der stod også noget andet. Det kan jeg ikke sige.
- Jeg beder dig. - Det er umuligt.
Du må selv spørge ham.
Du må være tålmodig over for mig.
Jeg tror, at lysten vender tilbage.
- Tror du ikke også det? - Selvfølgelig.
- Bekymrer det dig? - Ikke det mindste,
Jeg er forfærdelig træt, men …
… lad os alligevel stå op og gå i vandet.
Det er ikke spor koldt.
Tænk at have en rolig og frodig kone, som giver dig barn og kaffe på sengen.
Som er stor og blid og varm og smuk.
Ville det ikke være skønt?
- Du ved jo, at jeg elsker dig. - Ja, men alligevel.
Jeg vil ikke have nogen anden.
Sjovt nok siger du altid det rigtige og gør altid det rigtige.
Men alligevel bliver det forkert.
Jeg fejler kun af kærlighed.
Den, som elsker, handler altid rigtigt mod den elskede.
Så elsker du mig ikke.
Hold øje med Minus, så han ikke sover over latinen.
Jeg lovede at høre ham i grammatikken.
Glem ikke din cognac. Og vil du købe en flaske hvidvin?
- Hej, skat. - Hej. Vi er tilbage ved middagstid.
Hvad fanden griner du ad?
Hva'?
Du siger ikke noget.
- Så kig da i det, hvis det morer dig. - Hvilket billede synes du bedst om?
Skab dig nu ikke som en gammel frøken. Kom og peg på det.
- Kan du bedst lide det? Hvorfor? - Fordi hun ser blød ud.
Hun er forfærdelig sød, men er hun ikke lidt tyk?
- Og så har hun langt hår helt ned - Ja, hun er nok medgørlig.
Men det hjælper mig ikke et hak.
Vil du slå mig?
Det var min skyld. Undskyld.
Tag det nu roligt, Minus. Det skal du ikke tænke på.
Jeg var dum og nysgerrig. Undskyld.
Jeg vil ikke, men pludselig er det bare sådan.
Har du læst på grammatikken? Skal jeg høre dig i den?
Gad vidst, om alle er indelukkede.
Du i dit, jeg i mit.
Hver og en i sin kube. Alle mennesker.
- Jeg føler mig ikke indelukket. - Så tager jeg fejl som sædvanligt.
Hvad betyder constructio ad sensum?
Det er, når man ændrer den grammatisk korrekte konstruktion, -
- så den passer bedre til indholdet.
- Kan du give mig et eksempel? - Nobilitas rem publicam deserue…
Deseruerant. Hvor er det dog ulideligt varmt.
- Jeg har været oppe siden halv fem. - Skal vi ryge? Har du cigaretter?
Kigger man længe med hovedet bøjet bagover eller til siden, -
- kan det blive helt uhyggeligt.
Men også fristende. Det her taler jeg ikke med far eller Martin om.
De forstår det ikke.
Især ikke Martin, der er så svag og ængstelig og har nok i sit eget.
De forstår det ikke. De tror straks, at jeg er syg.
- Tror du også det? - Nej.
Nej. Det tænkte jeg nok.
For du er stærkere.
Jeg har så ofte villet tale med dig om det nye.
Du kan stole på mig.
Det er svært ikke at kunne tale om det, man tænker på hvert øjeblik.
Men de andre har nok ikke noget imod, at jeg fortæller dig det.
Du må ikke plage mig med en masse dumme spørgsmål.
Så fortæller jeg ingenting.
- Man er jo nysgerrig. - Ja, det er du.
Du? Kom, jeg skal vise dig noget.
Jeg går gennem væggen, ser du.
Tidligt om morgenen vågner jeg ved, at nogen kalder på mig.
Jeg står op og går ind på værelset her.
En dag var der nogen, der råbte på mig der bag ved tapetet.
Jeg kiggede ind i garderobeskabet, men det var tomt.
Stemmen blev ved med at kalde, så jeg trykkede mig ind mod væggen, -
- og den gav efter som løv, og så var jeg derinde.
Du tror, at det er noget, jeg finder på, ikke?
Jeg kommer ind i et stort rum.
Der er helt lyst og stille.
Mennesker går frem og tilbage, -
- og nogle taler til mig, så jeg forstår det.
Der er så skønt, og jeg er tryg.
Fra nogle af ansigterne kommer der et strålende lys.
Alle venter på ham, der skal komme, men ingen er bekymrede.
Og de siger, at jeg må være med, når det sker.
Hvorfor græder du?
Det er ikke noget. Det er ikke noget slemt.
Men indimellem længes jeg så forfærdeligt, Minus.
Jeg længes efter det øjeblik, -
- hvor døren åbner sig, -
- og alle ansigter vendes mod Ham, som kommer.
Hvem er det, som kommer?
Ingen har sagt noget præcist.
Men jeg tror, at det er Gud, som vil åbenbare sig for os.
At det er Ham, som kommer ind til os i rummet -
- gennem den dør.
Jeg må fortælle dig noget, som falder mig svært.
Jeg vender mig bort fra Martin.
Han råber efter mig, men jeg kan ikke hjælpe ham.
Det bliver bare et spil.
- Kan han mærke det? - Jeg er ikke sikker.
Jeg må vælge mellem ham og de andre. Jeg har besluttet mig.
Jeg har ofret Martin.
- Er det her virkeligt? - Det ved jeg ikke.
Jeg står midt imellem dem og bliver usikker.
Jeg har jo været syg, og min sygdom var som drømme.
Men det her er ikke drømme. Det må være virkeligt!
For mig er det ikke virkeligt. Ikke spor.
- For mig er det ikke virkeligt. - Jo.
En gud stiger ned fra bjerget.
Han går gennem den mørke skov.
Rovdyr overalt i stilheden og mørket.
Det må være virkeligt.
Jeg drømmer jo ikke, og jeg taler sandt.
Jeg er skiftevis i den ene og den anden verden.
Og jeg kan ikke hindre det.
Skal vi gå ud at bade?
Så går jeg selv i vandet.
Jeg er søvnig. Jeg skal have en lille lur.
Luk døren, når du går.
Hold op. Gå så! Gå så med dig!
Hvad fanden skal jeg gøre?
Har du læst ordentligt på din latin?
Kom, vi går ned og fortsætter.
Men først skal vi have lidt te.
Minus. Har du tænkt dig at sige det her til far og Martin?
- Sige hvad? - Du er snu, men mig narrer du ikke.
I aften trækker du Martin til side og siger: "Jeg må tale med dig om Karin.”
- Kan du ikke selv fortælle det? - Du må love ikke at sige det.
Du er den eneste, som forstår det. Siger du et ord, bedrager du mig.
Jeg lover ikke at sige det.
- Jeg tror, vi får regn. - Nå.
- Hvad er der med dig? - Hvad mener du?
- Du er stille og nærmest fjendsk. - Det nytter nok ikke at tale om det.
Det er om Karin.
Hun har rodet i dine skuffer og fundet din dagbog.
Hun læste den naturligvis.
Ah nej.
Hvad har du skrevet? Karin ville have, at jeg spurgte dig.
Jeg har skrevet, at hendes sygdom er håbløs.
Jeg skrev også, at jeg følte en rædsom lyst til at studere forløbet.
Jeg kan ikke skyde skylden fra mig. Jeg kan ikke forsvare mig.
Det hele skal altid handle om dig og dit.
Du er fuldkommen perverteret i din følelseskulde.
Studere forløbet . Det er meget sigende.
Du forstår det ikke.
Nej, det gør jeg ikke. Men én ting forstår jeg.
Du er på jagt efter gode emner. Din datters sindssyge. Storslået idé.
Jeg elsker hende, Martin.
I din tomhed er der ikke plads til følelser. Du har ingen anstændighed.
Du har de rette ord til hver en situation.
Der er bare én ting, som du ikke ved en brik om:
Selve livet. Du er fej og slap.
Men én ting er du næsten genial til: bortforklaringer og undskyldninger.
- Hvad skal jeg gøre? - Skriv din bog.
Den kan måske give dig det, du længes efter: et gennembrud som digter.
Så har du ikke ofret din datter forgæves. Men jeg …
Nej. Sig det, du ville sige.
Du kurtiserer en gud i dine romaner, men jeg skal sige dig, -
- at din tro og din tvivl er meget lidt overbevisende.
Det mest opsigtsvækkende er din utrolige fantasi.
- Tror du ikke, jeg ved det? - Hvorfor bliver du så ved?
- Hvorfor ikke lave noget anstændigt? - Hvad skulle jeg lave?
Har du skrevet et eneste sandt ord i dit forfatterskab?
- Det ved jeg ikke. - Der kan du selv se.
Men dine halvløgne er så raffinerede, at de ligner sandheden.
- Jeg forsøger jo. - Det er muligt.
Men du når aldrig frem.
Det ved jeg.
Du er tom, men dygtig.
Nu forsøger du at udfylde din tomhed med Karins udslukthed.
Men hvordan vil du blande Gud ind der?
Han må blive meget uudgrundelig.
Må jeg spørge dig om noget? Kan du altid kontrollere dine tanker?
Jeg er gudskelov ikke så kompliceret. Min verden er meget enkel.
Helt klar og menneskelignende.
- Dog har du ønsket, at Karin døde. - Bestemt ikke.
Kun du kan få den tanke.
Og du har aldrig tænkt tanken? Det ville ellers være logisk.
Du ved, hendes tilfælde er håbløst, og du mener, -
- at al lidelse er meningsløs. I så fald kunne hun lige så godt dø.
- Du er grotesk at høre på. - Det kommer an på synsvinklen.
Jeg elsker hende. Jeg er magtesløs.
Jeg kan jo bare stå ved siden af og se, -
- hvordan hun forvandles til et stakkels, forpint dyr.
Jeg skal fortælle dig noget.
I Schweiz besluttede jeg at begå selvmord.
Jeg havde lejet en lille bil og udset mig en skrænt.
Jeg kørte af sted i ro og mag.
Det var eftermiddag. Dalen lå allerede hen i mørke.
Jeg var tom. Uden skræk, anger eller forventninger.
Så kørte jeg mod skrænten, trådte pedalen i bund og fik motorstop.
Gearet bremsede, -
- og bilen gled nogle meter i gruset og hang på kanten med forhjulene ude.
Jeg kravlede ud og begyndte at ryste over hele kroppen.
Jeg var nødt til at sætte mig ind mod bjergsiden overfor.
Der sad jeg i flere timer og hev efter vejret.
Hvorfor fortæller du det her?
Du skal vide, at jeg ikke længere har nogen facade at bevare.
Sandheden indebærer ingen katastrofer.
- Det har intet med Karin at gøre. - Jo, det tror jeg.
Det forstår jeg ikke.
Ud af min tomhed fødtes noget, jeg har svært ved at røre og kalde ved navn.
En kærlighed. Til Karin.
Og Minus.
Og dig.
En dag vil jeg måske fortælle dig det. Jeg tør ikke nu. Men hvis …
Hvis det er, som jeg håber .
Vi lader det ligge indtil videre.
Nu kommer regnen.
Nej.
Jo. Nu kommer regnen.
Karin? Er det dig?
Det er mig, Karin.
Karin! Karin! Hører du ikke, Karin?
- Jeg er syg. - Kom, så går vi hjem.
- Du må hjælpe mig. - Hvordan skal jeg hjælpe dig?
Du må hjælpe mig.
- Jeg er så tørstig. - Skal jeg hente noget vand til dig?
Gud …
Hvad er klokken?
Fem, tror jeg.
Jeg har været forfærdelig syg, men det går bedre nu. Stakkels Minus.
Karin, lille elskede.
- Jeg vil tale alene med far. - Skal vi ikke først gå?
Jeg vil tale med ham, inden det begynder igen.
Vær nu sød.
Jeg går til gården og ringer efter ambulancen.
Du ved, hvor min lægetaske står.
Stik op og hent den. Jeg må give hende en sprøjte om lidt.
Far,
Nu vil jeg blive på sygehuset. Jeg vil ikke have flere behandlinger.
Tror du, jeg slipper, hvis du siger det ordentligt?
Man kan ikke leve i to verdener. Man må vælge.
Jeg orker ikke at gå frem og tilbage mellem de to.
- Det må ikke blive ved. - Hvad?
- Hadet. - Hvilket had?
Jeg gjorde det ikke af egen fri vilje.
Stemmen sagde, hvad jeg skulle gøre.
Og stemmen sagde, at du skulle læse i min dagbog.
Og at du skulle sige til Martin, hvad du havde læst.
Jeg har gjort noget værre end det.
Meget værre.
Jeg strittede imod, men jeg kunne ikke undslippe det.
Jeg blev tvunget til det.
Hvornår skete det?
Lige før.
Stakkels lille Minus.
Jeg forstår det ikke!
Forsøg at falde til ro, Karin.
Og så rummet med de ventende.
De gode lyse, som venter på, at døren skal åbnes, og Gud kommer imod dem.
Men så kommer stemmerne .
… og jeg må gøre det, stemmerne beder mig om.
Jeg kan ikke finde hoved eller hale i det.
Er det alt sammen bare sygdommen?
Far, det er så væmmeligt, -
- når man ser sin forvirring og forstår den.
Jeg vil bede dig tilgive mig, Karin.
Jeg har altid haft dårlig samvittighed over for dig og har vendt mig bort.
Jeg væmmes ved, at jeg har ofret hele livet for min såkaldte kunst.
Da mor døde, slog jeg igennem. Det betød mere for mig end hendes død.
Jeg jublede i hemmelighed, selv om jeg elskede din mor på min egen måde.
Og da jeg blev syg, rejste du til Schweiz.
Jeg kunne ikke bære, at du havde arvet mors sygdom. Jeg flygtede.
- Jeg skulle være færdig med romanen. - Bliver den god?
Ser du, Karin. Man trækker en magisk cirkel omkring sig -
- og lukker alt ude, som ikke passer ind i ens hemmelige lege.
Hver gang livet slår hul på cirklen, bliver legene små, grå og latterlige.
Så trækker man straks en ny cirkel op og søger tilflugt på ny.
Stakkels lille far.
Stakkels lille far, der er tvunget til at leve i virkeligheden.
Vi må gå hjem nu. Jeg skal pakke.
- Hvornår kommer ambulancen? - Om en times tid.
Jeg skal bare klæde om og pakke.
Tak, jeg klarer mig.
Lyset er så stærkt.
- Far, du må læse latin med Minus. - Det var min intention.
Vi må huske nøglerne. Portneren har vel ferie.
- Vil du ikke tilbage? - Nej, jeg bliver. Det er nok bedst.
Tænk, nu kom vi ikke på svampejagt.
Martin, hjælp mig med at pakke. Jeg er så træt.
Minus? Kom, så taler vi om det. Minus!
Kom nu, Minus.
Skjorterne er nyvaskede, men er ikke blevet strøget.
Så må jeg bare tage den her.
Hjælp mig med at lukke kufferten.
Det er skoene. Jeg lader dem blive her.
Kan du ikke tage dem på og så lade de andre blive?
De her skal til skomageren.
Har du en hovedpinepille?
- Jeg stillede da den brune taske her. - Nej, i køkkenet.
Nå ja. Det gjorde jeg vist.
Har du set Karin?
Nej.
Jeg skyndte mig, så meget jeg kunne. Det var ikke nemt.
Der er mange, der vil hindre mig.
Jeg er så lykkelig.
Det forstår jeg godt.
Ja, det er godt. Det forstår jeg godt.
Jeg ved, der ikke er lang tid til.
Det er dejligt at vide.
Men vor venten har jo været en glæde.
Gå stille, Martin.
De siger, at Han kan komme når som helst. Og at vi skal være beredte.
- Vi skulle jo ind til byen. - Jeg kan da ikke rejse nu.
Du tager fejl, Karin.
Der sker ingenting derinde bagved.
Der kommer ingen gud gennem døren.
De siger, at Han kan komme når som helst. Og så skal jeg være her.
- Det er ikke sådan. - Skal du tale så højt?
- Hvis du ikke kan tie stille, så gå. - Kom nu med mig.
Hvorfor skal du forstyrre? Gå din vej, og lad mig være i fred nu.
Martin, kæreste . Tilgiv mig, at jeg var slem lige før.
Men vil du ikke også falde på knæ ved siden af mig og folde hænderne?
Det ser så sært demonstrativt ud, når du sidder på stolen.
Jeg ved, at du ikke tror, men for min skyld, Martin.
Elskede.
Elskede … elskede.
Hold hendes ben.
Jeg blev bange.
Døren gik op.
Men den gud, der kom ud, var en edderkop.
Han kom frem mod mig, og jeg så hans ansigt.
Det var et væmmeligt, stift ansigt.
Han kravlede op på mig og ville trænge ind i mig.
Men jeg forsvarede mig.
Hele tiden så jeg hans øjne.
De var kolde og rolige.
Da han ikke kunne trænge ind i mig, kravlede han op på mit bryst, -
- hen over mit ansigt og videre op ad væggen.
Jeg har set Gud.
Hvis I venter nede ved broen, skal vi komme, så snart vi kan.
De venter nede ved broen.
Far?
Jeg er bange, far.
Jeg sad dernede i vraget og holdt om Karin, og så revnede virkeligheden.
- Forstår du, hvad jeg mener? - Ja.
Virkeligheden revnede, og jeg faldt ud.
Det er som i en drøm. Alt kan ske, far.
Alt.
- Det ved jeg. - Jeg kan ikke leve i det nye.
Jo. Men du skal have noget at holde dig til.
Hvad skulle det være? En gud?
Giv mig et bevis på Gud.
- Det kan du ikke. - Jo, jeg kan.
- Men du skal høre godt efter. - Ja, jeg har brug for at lytte.
Jeg kan give dig et fingerpeg om mine forhåbninger.
Om at kærligheden findes som noget virkeligt i menneskets verden.
- Det er vel en særlig kærlighed? - Al slags kærlighed.
Fra den højeste til den laveste, den mest naragtige, den smukkeste.
Længslen efter kærlighed.
Længslen og fornægtelsen. Mistillid og håb.
Så er kærligheden altså beviset?
Jeg ved ikke, om kærligheden beviser Guds eksistens eller er Gud selv.
For dig er kærligheden og Gud en og samme sag.
Jeg hviler min tomhed og beskidte håbløshed i den tanke,
Fortæl mere, far.
Pludselig forvandles tomheden til rigdom, håbløsheden til liv.
Det er som en benådning, Minus.
Fra dødsstraffen.
Far… hvis det er, som du siger, -
- så må Karin være omgivet af Gud, fordi vi elsker hende.
Kan det hjælpe hende?
Det tror jeg.
Far, bliver du ked af det, hvis jeg smutter et øjeblik?
Smut du bare. Så laver jeg mad imens. Vi ses om en time.
Far talte med mig.
Oversættelse: Malene Hollnagel Scandinavian Text Service